Добри Жотев
Скамбил

chitanka.info

Таневата кръчма беше препълнена. Какво да правят хорицата — зима, по къра никаква работа. А стоката — жените защо са жени, нали да я гледат… На масата в ъгъла заклетите картоиграчи нана Ганча и Първанчо Кривото играеха любимия скамбил.

Двамата често разсмиваха цялото село, без да бяха измежду веселяците. Какви ти веселяци — нана Ганча се усмихваше десетина пъти в годината. Първанчо Кривото пък, ако случайно направеше такъв опит, селяните можеха да се насладят на феноменална усмивка — разтеглени устни, колкото да се видят здраво стиснатите му зъби.

Физиономиите им също не блестяха с нищо клоунско. Закръгленото лице на нана Ганча красяха най-стандартни селски мустаци. Понякога опитваше да ги засуква за по-голямо достолепие, но те не търпяха вмешателство и винаги се връщаха на тяхното си никакво място.

Първанчо, наопаки, беше леко дългообразест с малко надвиснали вежди, изпод които играеха заядливите му очи. Дребничък и слаб, той силно куцаше. Поради това го наричаха Кривото. Прякорът му имаше своя история:

По нас не стават дини. Но дядо преди години правел опити и засадил динено семе покрай Изворската река. Нищо не излязло от опитите. По-точно старецът не дочакал узряването на дините — едвам пръкнали, някой ги късал и разбивал в дънера на крайречните върби.

Щом установил пакостничеството, дядо жертвал един работен ден, укрил се до бостана и зачакал. Този някой се оказало десетинагодишното воловарче Първанчо. Гледал старецът и не вярвал на гледането си — къса хлапето съвсем невръстните дини, замахва, като че са камъни, и прас ту в един, ту в друг дънер. Зелените топчета се пръсват, а на устата на Първанчо споменатата усмивка — разтеглени устни, колкото да се видят здраво стиснатите му зъби.

Изскочил старецът от прикритието и погнал пакостника. Но старческите крака бързо капнали. Още няколко опита и дядо, вече убеден в неефективността на гонитбеното предприятие, го ударил на молба:

— Първанчо, чедо, защо това работиш?

— Е па що друго да работим?

След разменените по повдигнатия въпрос мисли Първанчо притичал към срещуположната страна на бостана и продължил пъкленото си дело. Откъсне, замахне и прас в дънера на близката върба. Дядо се втурнал към него, обаче малчуганът отскочил на безопасно разстояние, за да поднови преинтересната си занимавка.

Накрая, осъзнал напълно своята безпомощност, старецът вдигнал ръка и като се прекръстил, отронил отдън душа:

— Ега даде бог да окривееш!

Първанчо отвърнал:

— Прас!

И пак:

— Ега даде бог да окривееш!

— Прас!

Не ще да са били малко дините, а оттук и клетвите. Наскоро след този случай Първанчо окуцял. Селяните заприказвали:

— От клетвите е окривел.

— Не — възразявали други, — паднал, та си прекълцал ногата!

Накрая версията за клетвите надделяла. А оттук до прякора Кривото не оставала и крачка.

Партньорът му по скамбил нана Ганча, наопаки, притежаваше нрав на добряк. Заедно с това той си служеше със своеобразна езикова система. С нейна помощ българският език можеше да бъде научен без големи затруднения. В какво се състоеше системата — един-единствен универсален глагол „онодем“ и едно също така универсално съществително „таковата“. Понякога, разбира се, прибягваше до глаголи и съществителни извън универсалните, но само от разсеяност или при голяма нужда.

Но ето че се отклоних от събитията, които имах намерение да разкажа. Тези събития се разиграха тъкмо в Таневата кръчма и вън от нея с главни герои нана Ганча и Първанчо Кривото. Така че нека се върнем към изходната точка.

Омазнените карти на двамата плющяха върху още по-омазнената маса, съпроводени от характерните им картоиграчески реплики:

— Първанчо, не ми оноди таковата!

— Я ли гледам — надигаше фалцета си Първанчо. — Да те погледам с нозете напред! На̀ ти карта!

Никой не им обръщаше внимание — бяха им свикнали. Вместо това си приказваха туй-онуй. Между другото почти двуметровият Стоимен се оплака от своя ратай. Този хаймана, когато се пазарявал при него, пазарявал се като възрастен мъж, а когато почнал да си върши работата, вършел я по детски.

Мнозина се оплакаха от същото, та Янко направи обобщително заключение:

— Така е, кога оно се цани, цани се дъртечки, а кога тебе да те слуша, слуша те детински!

Нана Ганча, макар и улисан в скамбила, беше чул разговора и повтори думите му механично, разбира се, според законите на неговата езикова система:

— Така е, така е!… Кога он се оноде, оноде се дъртечки, а кога тебе да те оноде, оноде те детински!

След кратка пауза последва спонтанен смях. Нана Ганча се озърна стреснато да разбере кому се смеят. Но всички гледаха него. Как така, навярно не са го разбрали! И за да разберат, повтори и потрети казаното. Смехът изкачи по-висока нота.

Първанчо Кривото също беше разтеглил своята феноменална усмивка, обаче по някое време му докривя за нана Ганча. Скочи да го защити както той си знае — нахвърли се върху всички с ругатни. Изстреля първата си ругатня — смях. Изстреля втората — по-голям смях. Предизвикан, „смехотворецът“ се отвори на псувни — смехът занараства в аритметична прогресия.

Първанчо пощуря, заплете се в някаква неразбираема скороговорка и оплюл брадата си от гняв, не беше в състояние ни да чува, ни да вижда. Веднъж ли са ставали подобни неща с двамата, та и сега полека-лека страстите се уталожиха и те отново седнаха на масата.

Всичко щеше да приключи както обикновено, ако отвън не се развика Дина — жената на Кривото.

— Първанчооо, излизай, сърце да те изеде!

Дребничка, бременна с поредното дете, тя беше изнемогнала да се грижи и за децата, и за домакинството, и за стоката в оборите. Какъв е тоя мъж, дето по цели дни играе карти и ни за жена, ни за деца, ни за стока мисли. Никой не можеше да оспори справедливото й негодувание и Дина отново пусна гърлото си:

— Първанчоооо, излизай, Марен да те убие!

Никой от селяните не можеше да обясни що за субект е този Марен. Аз също. Но щом убива, предполагам, че Марен е древнославянски бог на смъртта, долетял на крилата на клетвата чак до двадесетия век.

Само че и хиляди мареновци не биха могли да вдигнат Първанчо Кривото от картоиграческата маса, въпреки че беше чул ядните призиви на жена си. И не само той, всички бяха чули, защото кръчмата притихна.

Тъкмо стихналата гълчава, а не виковете на жена му го накараха да стане — как така ще го срами пред хората. Разярен, той прекуца кръчмата, отвори вратата, колкото да покаже главата си навън, и изстреля един приглушен фалцет срещу нарушителката на спокойствието:

— Верицата ти!

В казаното според него се съдържаше всичко необходимо, което трябва да застави жена му веднага да се прибере вкъщи. Затова затвори вратата, прекуца по обратния път, седна срещу нана Ганча и сякаш нищо не е било, заразбърква картите.

Дотук всичко изглеждаше наред. Но само изглеждаше — Дина отново се развика. Този път гласът й надхвърли централната махла, където се намираше Таневата кръчма, и разпростря криле над цялото село.

Кривото опита да се прави на глух, обаче виковете следваха един след друг. Нямаше накъде — пак прекуца кръчмата и излязъл сега на стълбата пред вратата, респектира жена си с по-тънък и лют фалцет:

— Жено смотана! Веднага дома да си идеш!

И понеже нямаше излишно време за губене, без бавене се върна при нана Ганча.

По онова време жена никога не влизаше в кръчмата. И Дина не наруши неписания закон, но все пак отвори вратата и изви на прага, та проглуши ушите на всички:

— Първанчо, излизай, чумата да те ръгне!

Този безподобен акт вбеси Първанчо и той стана с недвусмисленото намерение да си послужи с нещо по-осезаемо от словото. Но едвам поел, Стоимен го хвана за яката откъм тила. Закован на място, Кривото извъртя глава, колкото му беше възможно, към покушителя и изруга:

— Ти па що се мешаш у моите работи, а? Сега че ти изпием кръвчицата!

Избухна досега по чудо неизбухналият смях. През същото време Първанчо успя да извърне лице към Стоимен и моментално задейства юмручетата си. Само че дългата ръка на Стоимен не позволяваше да го достигне, та всички удари бяха, така да се рече, въздушни. Смехът заизкачва аритметичната си прогресия. И кой знае докъде щеше да стигне, ако не го пресече Дина:

— Що сте зинали бре, изедници?

Селяните млъкнаха. Тогава тя се примоли:

— Стоимене, жив да си, тури на рамо той разбойник и го отнеси право дома!

Без да чака нови указания, Стоимен метна на рамото си развилнелия се, но с крака и ръце нагоре, за да не може да го удря по лицето, изнесе го от кръчмата и пое с широка крачка. Дина заситни подире им, като от време на време попипваше вързаните на шареното коланче ключове и повтаряше окуражително:

— Носи, носи!

Всички се изсулиха от кръчмата. Секналият смях се разрази отново. Единствен нана Ганча без помен от усмивка опитваше да надвика смеха, като засукваше за повече достолепие мустаците си:

— Стоимене, не оноди, това, що онодеш, само ни оноде таковата!

Колкото до Първанчо Кривото, той догонваше върховете на своето „смехотворство“. Както беше прикован по гръб върху рамото на Стоимен, редеше неразбираемата си скороговорка и риташе с крака. Но ритането му с куция крак беше неописуемо смешно. А неописуемото не се наемам да опиша. Всеки да си го представи според възможностите на своето въображение.

Така процесията стигна Първанчовата къща. Там Дина избърза напред, отключи една стаичка и подкани Стоимен.

— Те, хвърли го тука!

След като желанието й беше изпълнено, тя заключи стаичката. Последваха неистови удари по вратата. Вече прекапали от смях, хората се върнаха в кръчмата. Само нана Ганча недоволен се запиля нанякъде, като си мърмореше.

Кривото би по вратата може би час и накрая, изтощен от безсилен гняв, заспа. След не повече от десетина минути се събуди и жена му чу този път съвсем миролюбив фалцет:

— Дино, я отвори!

Без да се бави, тя отключи вратата. Първанчо продължи:

— Що чини стоката?

Тя от своя страна се разнежи и отвърна с плачевен укор:

— Сега ли се сети да питаш? Оставил си ме сама! Кое по-напред да работим?

С чувство за вина Първанчо Кривото излезе от стаичката и като нарами коша, закуцука към плевника. Дина се прибра доволна вкъщи, а той, приклекнал до купата, започна да пълни празния кош, за да нахрани гладните добичета.

След малко обаче като изпод земята изникна нана Ганча и застана отпреде му.

— Първанчо, ама ти що онодеш?

— Е па, не видиш ли, скубем слама за воловете.

— Я оноди, не сме си доонодели таковата.

След не особено дълго колебание Първанчо Кривото заряза недопълнения кош и двамата с нана Ганча отново се намериха на своята маса. И пак:

— Първанчо, не ми оноди таковата!

— Я да гледам? Да те погледнем с нозете напред! На̀ ти карта!

И така цяла зима.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.